Заключение на Част В

Пълното преустановяване предоставянето  на съобщителни услуги, вкл. услугите за достъп до Интернет, е възможно в някои от страните на ОССЕ във време на война, извънредно положение, както и в случаите на непосредствена опасност за националната сигурност. Въпреки че в тези страни липсва „драстично спиране на Интернет” правните разпоредби дават възможност на органите в някои случаи да прекратят напълно всички форми на комуникация, вкл.  Интернет комуникацията. Идеята за „драстично спиране на Интернет” беше обсъждана в САЩ, където беше предвидено, че президентът може да одобри преустановяването на основните компютърни системи в случай на извънредно положение в националното кибер-пространство и все пак Американският сенат не предприе действия по предложената мярка. 
В някои страни единственото правно средство за възстановяване на последиците е премахването или изтриването на съдържание, за което се твърди, че е незаконно, докато в други страни в допълнение към мерките за премахване съществуват също възможности за блокиране на достъпа. В държави от ОССЕ като Беларус или Руската федерация съществуват „списъци със забранена информация”, които се пазят от правителствата. Достъпът може да бъде блокиран, ако в Интернет се появи „забранена информация”. Има страни, които започнаха разработването на политика за блокиране и изземване на равнище  национални имена на домейни (Чешка република, Молдова, Швейцария и Великобритания). В Турция са уредени най-широкообхватните правни мерки за блокиране на достъпа до уеб-сайтове чрез определянето на единадесет различни вида престъпления, отнасящи се до съдържанието, като в същото време съгласно закона не се разкрива броят на блокираните сайтове .
Правни разпоредби относно блокиране на достъпа до детска порнография съществуват в България, Финландия, Румъния, Турция и Украйна. На равнище ЕС не се препоръчва „задължително блокиране” на уеб-сайтове, съдържащи детска порнография, но държавите „могат да предприемат необходимите мерки в съответствие с националното законодателство, за да предотвратят достъпа до подобно съдържание на тяхна територия”. В няколко страни съществуват обаче т.нар. „мерки за доброволно блокиране”, чрез които се блокира достъпа до известни сайтове с детска порнография. Канада, Дания, Франция, Финландия, Холандия,  Норвегия, Швеция, Швейцария и Великобритания са между държавите с подобни доброволни споразумения.  Докато Канада и САЩ разчитат на разработената от British Telecom система за блокиране на ниво доставчици на услуги – Cleanfeed, други подобни системи се използват в участващите държави, където са в сила и доброволни мерки за блокиране. По време на прилагането на Плана за действие II на Проекта CIRCAMP за борба с материали за злоупотреба с деца Италия, Финландия, Норвегия, Швеция, Дания и Малта започнаха да използват "филтър срещу разпространение на детско сексуално насилие" (CSAADF), за да блокират достъпа до уебсайтове с детска порнография. В почти всички случаи списъците и критериите за блокиране не са публични. Само в Италия черният списък за блокиране на достъпа до международни и нелицензирани сайтове с хазартни игри е прозрачен.
Съществува опасението, че механизмите и споразуменията за доброволно блокиране не спазват принципите за справедлив процес в държавите, където се използват. При липсата на юридическа база за блокиране на достъпа до уебсайтове, платформи и Интернет съдържание, може да се твърди, че съвместимостта на подобни споразумения и системи с чл.10 ЕКПЧ е проблематична. Независимо че добрите намерения на органите да се води борба с детската порнография, както и с други  видове незаконно съдържание, са разбираеми, ако няма солидна правна основа за блокиране на достъпа до уебсайтове в националното право, властта или компетентността да блокират, администрират или поддържат „черни списъци”, предоставена на някои организации и институции, остава съмнителна. Подобна „доброволна намеса” би била в нарушение на чл.10 освен ако не са изпълнени изискванията на чл.10 (2) и е установена убедително необходимостта от такова вмешателство. ЕСПЧ повтаря непрекъснато значението на свободата на изразяване като едно от предварителните условия за функционирането на демокрацията. Истинското, „ефективно” упражняване на тази свобода не зависи само от задължението на държавата да не се намесва, но може да изисква и положителни действия за защитата й. Следователно една система за блокиране, основаваща се единствено върху саморегулирането или „доброволни споразумения”, носи в себе си риска да прерасне в незаконна намеса в основни права.
Трябва да си припомним, че съдилищата са гаранти на справедливостта, която трябва да има централна роля в една държава, управлявана съгласно върховенството на закона. Ако няма законна основа, издаването на заповеди за блокиране и вземането на решения от публични и частни институции, различни от съдилищата, е само по себе си спорно от гледна точка на човешките права. Дори и да съществува такава законова база, която да дава възможност за блокиране на достъпа до уебсайтове, всяка намеса трябва да е пропорционална на преследваната легитимна цел. В този контекст печели привърженици и мнението, че блокирането на уебсайтове и на платформи, които пренасят законно съдържание като YouTube, Fecebook, Wordpress и Twitter  върху основата на домейни, би било несъвместимо с чл.10 и би се схващало за сериозно нарушение на свободата на словото. Такава непропорционална мярка би се оказала с трайни последици, надхвърлящи разумно необходимото за едно демократично общество. Интернет започна да играе жизнено важна роля като среда за масова комуникация, особено чрез развитието на платформи Web 2.0, които дават възможност на гражданите да участват активно в политическите дебати и дискусии. Тези платформи предоставят популярно световно средище за алтернативни и различни възгледи. Забраната на достъпа до целите социални медийни платформи би провокирала много сериозни изводи относно политическите и социалните форми на изразяване. Различните видове държавна политика на блокиране несъмнено оказват много силно въздействие върху свободата на изразяване, която е основополагащ принцип на демокрацията. Заповеди за блокиране, които са взети и се прилагат за неопределено време върху уебсайтове, могат да доведат до „предварително ограничение”. Независимо че ЕСПЧ не забранява налагането на предварително ограничение върху публикации, опасностите, които крие то, са такива, че изискват възможно най-внимателно разглеждане от страна на съда. Това има особено значение за печата, тъй като новината е бързо губеща значение стока и забавянето на отпечатването й, дори и за кратко време, може напълно да я лиши от стойността й и от интереса към нея.  Същите принципи могат да се приложат и към публикациите в новите медии и в Интернет. В същия смисъл се защищава и позицията, че предварителното ограничение и други забрани, наложени на бъдещото публикуване на цели вестници или на уебсайтове и Интернет съдържание за тази цел, са несъвместими  с правата, уредени в ЕКПЧ.  Съдът в Страсбург изисква да бъдат обсъдени по-леки мерки, като например изземването на определени броеве от вестника или налагането на ограничения върху излизането на конкретни статии. Може да се поддържа и тезата, че практиката да се забранява достъпът до цели уебсайтове и бъдещото публикуване на статии от тук нататък (при условие, че съдържанието им е неизвестно по времето на забраната), надхвърля обхвата на „всяко понятие за „необходимо” ограничение в едно демократично общество и прераства в цензура.” 
Струва си да се отбележи, че юридически спор в Белгия ускори подаването на молба до съда на Европейските общности във връзка с блокирането и филтрирането на равнище Интернет доставчици на уебсайтове, които нарушават авторското право. Генералният адвокат Круз Виалон от Съда на Европейските общности отбеляза, че мярка, която нарежда на Интернет доставчик да инсталира система за блокиране и филтриране на електронни съобщения, за да бъде защитено правото на интелектуална собственост, по принцип нарушава основни човешки права.Решението на съда на Европейския съюз ще хвърли допълнителна светлина върху мерките за блокиране и тяхното въздействие върху правата на човека. Сходна е ситуацията в ЕСПЧ, който напоследък се занимава с две молби (Google Sites, and Last.fm) от Турция, като и двете се отнасят до блокиращи мерки. ЕСПЧ следователно може да формулира принципи относно Интернет и свободата на изразяване и може да представи коментари по темата за блокирането на достъпа до уебсайтове. Очаква се едно решение, което обхваща тези въпроси, да има по-широки последици за държавите в Съвета на Европа.
От гледна точка на проблемите, които се отнасят до доставчиците на търсачки Комитетът от експерти по нови медии на Съвета на Европа публикува през 2010 г. проект за „Насоки/указания за доставчиците на услуги за търсене в мрежата”.  Комитетът заявява, че „доставчиците на търсачки трябва да насърчават прозрачността относно систематичното блокиране или филтриране на някои видове съдържание в национален мащаб и да се придържат към принципа на справедлив процес, когато премахват от индекса им конкретни резултати от търсене в мрежата, както и да предоставят достъп до механизми за обезщетение, независимо дали молбите за това са  подадени от страна на правителството,  въз основа на съвместно регулиране или са частни”. 
Що се отнася до използването на софтуер за филтриране, подобни средства се ползват в училищата, в библиотеките и в Интернет кафенетата в страните от ОССЕ.В по-големия брой случаи няма правни изисквания за това, но в някои от участващите държави, като Беларус, Хърватия, Лихтенщайн, Полша и Турция съществуват правни разпоредби по отношение на академичните институции, библиотеките и/или Интернет кафенетата. В други държави като Канада, Чешката република, Унгария и Норвегия използването на филтри е доброволно и не е подчинено на никакви законови или правни норми. Международната федерация на библиотекарските асоциации и институции в заключение към доклада си от 2010 г. предупреди, че „подобен подбор би могъл обаче много лесно да прерасне в обща Интернет цензура и всяко развитие трябва да бъде внимателно наблюдавано от библиотечните общности, както и от други заинтересовани страни, така че да се осигури, законните нужди от информация на широката публика да са задоволени. Накрая, „филтрирането на потребители (upstream filtering) в Интернет е проблем, който буди сериозна загриженост.” Трябва да се отбележи в настоящия контекст, че Турция реши да въведе задължителна филтърна система на национално равнище, която ще започне да действа от 22 август 2011 г. Ако това се осъществи, то би довело до първата контролирана и поддържана от правителство задължителна система за подбор за ограничаване на достъпа (филтриране) в рамките на ОССЕ.