Организация за сигурност и сътрудничество в Европа
Офис на представителя за свободата на медиите
ДОКЛАД
Свободата на изразяване в интернет

Изследване на правните разпоредби и практики, отнасящи се до свободата на изразяване и свободното предаване на информация и медийния плурализъм в Интернет в държавите участници в ОССЕ

Докладът е възложен от Офиса на представителя на ОССЕ за свободата на медиите. Подготвен е от проф. Яман Акдениз от Юридическия факултет на Университета „Билги” в Истанбул.
Настоящият доклад представя заключенията на първото пълно проучване на регулирането на Интернет съдържанието в страните от ОССЕ. Предварителният доклад беше подготвен и публикуван във връзка с конференцията на ОССЕ и срещата на най-високо равнище в Астана през 2010 г.
Информацията в доклада се основава на данните, предоставени от държавите на ОССЕ, както и от надеждни източници в отговор на въпросник, изпратен на 23 септември 2010 г. Тъй като повечето от отговорите бяха получени напоследък и поради факта, че законодателството и практиките се променят, изследването и разделите, посветени на отделните страни в Част втора, остават отворени за актуализиране и допълнения в идните месеци.

СЪДЪРЖАНИЕ
ВЪВЕДЕНИЕ	3
АНГАЖИМЕНТИТЕ НА ОССЕ	6
МЕТОДОЛОГИЯ	7

ЧАСТ ПЪРВА
КОНСТАТАЦИИ, ЗАКЛЮЧЕНИЯ И ПРЕПОРЪКИ	9
A.	ДОСТЪП ДО ИНТЕРНЕТ	9
Б.	РЕГУЛИРАНЕ НА ИНТЕРНЕТ СЪДЪРЖАНИЕТО	12
В.	БЛОКИРАНЕ, ФИЛТРИРАНЕ И ПРЕМАХВАНЕ НА СЪДЪРЖАНИЕТО	20
Г.	ПРОБЛЕМИ, КОИТО СЕ ОТНАСЯТ ДО ЛИЦЕНЗИРАНЕТО, ОТГОВОРНОСТТА И ГОРЕЩИТЕ ЛИНИИ ЗА УВЕДОМЯВАНЕ ОТНОСНО НЕЗАКОННО СЪДЪРЖАНИЕ	26
Д.	ЗАКЛЮЧЕНИЯ И ПРЕПОРЪКИ	31
ЧАСТ ВТОРА
ПРЕГЛЕД НА ЗАКОНИТЕ И ПРАКТИКИТЕ ЗА РЕГУЛИРАНЕ НА ИНТЕРНЕТ СЪДЪРЖАНИЕТО В СТРАНИТЕ ОТ ОССЕ
	35
A.	ДОСТЪП  ДО  ИНТЕРНЕТ	35
Достъпът до Интернет – основно човешко право	35
Правни разпоредби, които биха могли да ограничат достъпа на потребителите до Интернет	36
Правни разпоредби, които гарантират или регулират „неутралността на мрежата”	38
Заключения относно част А	45
Б.	РЕГУЛИРАНЕ НА ИНТЕРНЕТ СЪДЪРЖАНИЕТО	46
Правни разпоредби, които забраняват расисткото съдържание и „речта на омразата”	49
Правни разпоредби, които забраняват отхвърлянето или оправдаването на геноцида	62
Правни разпоредби, които забраняват подбуждането към тероризъм 67
Правни разпоредби, които криминализират детската порнография	79
Правни разпоредби, които забраняват неприличното и сексуално демонстративното (порнографското) съдържание	97
Правни разпоредби, които забраняват пиратството в Интернет	101
Правни разпоредби, които забраняват обидата и клеветата в Интернет	112
Правни разпоредби, които забраняват изразяването на „екстремизъм”	123
Правни разпоредби, които забраняват разпространението на „вредно съдържание”	130
Правни разпоредби, които забраняват всеки друг вид съдържание в Интернет	131
Заключения относно част Б	133
В.	БЛОКИРАНЕ, ФИЛТРИРАНЕ И ПРЕМАХВАНЕ НА СЪДЪРЖАНИЕТО	136
Политиката и проектите на ЕС и на Съвета на Европа относно блокирането на достъпа 
до уебсайтове	136
Правни разпоредби, които изискват закриването и/или блокирането на достъпа до уебсайтове	145
Видове политика относно филтриращия софтуер и достъпа на децата до вредно съдържание	170
Правни разпоредби, които изискват училищата, библиотеките и Интернет кафетата да използват филтриращ софтуер
Заключения относно част В	177
Г. ЛИЦЕНЗИРАНЕ И  ОТГОВОРНОСТ,  ГОРЕЩИ  ЛИНИИ ЗА УВЕДОМЯВАНЕ ОТНОСНО
НЕЗАКОННОСЪДЪРЖАНИЕ 181
Горещи линии за уведомяване относно незаконно съдържание	203
Заключения относно част Г	215
ПРИЛОЖЕНИЕ II: СТАТИСТИЧЕСКИ  ДАННИ  ЗА  ОТГОВОРИТЕ	224
ПРИЛОЖЕНИЕ III: ТАБЛИЧНО  ПРЕДСТАВЯНЕ  НА  ПОЛУЧЕНИТЕ  ОТГОВОРИ	225
ВЪВЕДЕНИЕ

Винаги когато са били въвеждани нови комуникационни и медийни платформи, техният иновационен и приложен потенциал е бил посрещан със скептицизъм, страх или пряка забрана от страна на управляващите партии и органи, които са изпитвали тревога от неизвестната медия, както и от възможностите да бъдат свалени от власт. Следователно в исторически план новите (мас) медии са посрещани с подозрение и са били изложени на свръх-регулиране, тъй като са провокирали страх от евентуалното им отрицателно въздействие върху обществото, сигурността и структурите на политическата власт. Подобно заключение се оказва вярно при публикуването и предаването на някои видове съдържание от времето на печатните медии, по времето на развитието на радиото, телевизията и спътниковото разпространение, както и при други видове комуникационни системи. През 90-те години поради вниманието, което привлече Интернет и поради увеличения достъп до тази нова комуникационна платформа без граници, широката достъпност на разнообразно съдържание, вкл. открито сексуално съдържание и други видове съдържание, смятано вредно за децата, доведе до „морална паника”, споделяна от много държави и правителства, както и от представители на някои неправителствени организации (НПО) и загрижени граждани.
Преди 1990 г. информацията и съдържанието бяха предимно в строгите рамки и контрола на отделните държави, независимо дали бяха поднасяни чрез печатни публикации, аудио-визуални предавания, фокусирани в съответната област или дори чрез публични демонстрации и дебати. Повечето от наличното медийно съдържание и дискусиите, които то провокираше, оставаха в териториално определени граници. Днес обаче цифровият начин на пренасяне на информация и съдържание и широката достъпност на Интернет, не изискват непременно съобразяване с национални правила или териториални граници. Това постепенно изчезване на суверенния контрол върху съдържанието, удвоено с глобализацията на информацията, се появява ведно с нарастващото многоезичие в много страни. Нарастващата популярност на насочваните от потребителите интерактивни приложения и услуги на Web 2.0 като YouTube, Facebook и Twitter по всичко изглежда, че премахват в още по-голяма степен условните граници на Интернет, като създават глобална публична сфера. Тази обстановка неизбежно усложнява усилията на държавно равнище да се намери подходящият баланс между универсалното право на свобода на мнение и изразяване, което включва правото да се получава и обменя информация и забраната за определени видове съдържание, смятани за незаконни от държавните органи или от НПО. С широко разпространената достъпност на Интернет и с увеличаването на броя на потребителите регулирането на съдържанието онлайн се превърна във важен фокус за правителствата и за наднационалните органи в света.
Понастоящем много държави от ОССЕ чувстват необходимостта да откликнат на развитието на Интернет като на важна медия и комуникационна платформа. Мнението на правителствата е, че от една страна, инфраструктурата изисква мерки за защита, а от друга, наличното съдържание се нуждае от регулиране. Последните няколко години показаха, че колкото повече хора имат достъп до Интернет, толкова повече съдържание се появява онлайн и все повече държави се чувстват задължени да регулират мрежата. Известен брой държави от ОССЕ въведоха нови правни разпоредби в отговор на наличието и разпространението на известни видове (незаконно или нежелано) съдържание. Правителствата са особено загрижени за това, че има достъп до терористична пропаганда, расистко съдържание, реч на омразата, открито сексуално съдържание, вкл. детска порнография , както и до държавни тайни и до съдържание, изразяващо критика към някои правителства или бизнес практики. Управлението обаче на незаконното, както и на вредното (непокриващо изискванията за незаконно)  Интернет съдържание, може да се различава в една или в друга страна и разликите са очевидни в държавите от ОССЕ.  “Критериите за вреда” са различни в правните системи и държавите решават кое е законно и кое не въз основа на културни, морални, религиозни и исторически различия и конституционни ценности.
Характерно за позициите на много държави е, че което е незаконно и наказуемо извън мрежата, трябва поне да бъде третирано по същия начин в онлайн средата. Има обаче няколко особености на Интернет, които фундаментално засягат подходите към управлението в него и въпреки че все още съществуват правила и граници, прилагането на съществуващите закони, правила и правилници към цифровото съдържание става очевидно сложно и несигурно. Независимо от приемането на нови или на изменения към съществуващите закони, криминализиращи публикуването или разпространението на някои видове съдържание, в почти всички случаи излизането извън териториалните граници остава като главен проблем, когато съдържание, хоствано или разпространявано от място извън дадената юрисдикция, се приема за незаконно в друга. Следователно въпросът за юрисдикцията над съдържанието е още едно предизвикателство, пред което са изправени държавите и регулаторите. Кои закони трябва да се прилагат за предоставящите съдържание или за предоставящите Web 2.0 платформи? Трябва ли предоставящите услуги да бъдат отговорни в страната, където съдържанието е качено, разглеждано, свалено или където се намира сървърът или там, където живеят отговорните за предоставяните услуги?  Много от тези въпроси остават без отговор.  Някои страни се страхуват, че Интернет би подронил правния им суверенитет; други прегръщат идеята за Интернет и глобалната му природа. Сигурно е обаче, че Интернет създава предизвикателства за правителствата и те са особено забележими, когато се анализират мерките, насочени към регулиране на онлайн съдържанието.
Въз основа на ограничената ефективност на законите на държавите и отсъствието на хармонизация на международно равнище (въпреки някои усилия на регионално равнище, които ще бъдат обсъдени в настоящото изследване) някои държави, вкл. и от ОССЕ, въведоха политика на блокиране на достъпа до Интернет съдържание, до уебсайтове, смятани за незаконни и до Web 2.0 социални медийни платформи, намиращи се извън юрисдикцията им. Накратко, новата тенденция в областта на регулирането на Интернет изглежда влече след себе си блокирането на достъпа до съдържание, ако държавните органи не са в състояние да установят извършителите и да им повдигнат обвинение или ако молбата им за премахване или сваляне на това съдържание е отхвърлена или пренебрегната от органите, прилагащи чуждия закон или от предоставящите хостинг и съдържание.
Още повече в някои страни правителствата стигнаха и по-далече и приеха мерки, които биха ограничили достъпа на потребителите до Интернет. Тази нова тенденция към блокиране беше поставена в действие в няколко страни в резултат на засилване на пиратството и нарушенията на интелектуалната собственост в Интернет. В представеното изследване подробно  е разгледано това развитие на нещата, както и новите тенденции в политиката на регулиране на Интернет съдържанието.
Докато намерението на държавите да се борят с незаконната дейност в Интернет и  да предпазят гражданите си от вредно съдържание е легитимна, има също важни правни и политически насоки на развитие, които пряко или непряко, а понякога непреднамерено имат отрицателно въздействие върху свободата на изразяване и свободния информационен поток в Интернет. Законите, приети напоследък, както и някои правни мерки, които понастоящем се подготвят, провокират доста противоречия през последните няколко години.
Обезпокоен от подобно развитие, представителят на ОССЕ за свободата на медиите възложи изготвянето на доклад, който да оцени дали и как достъпа до съдържанието и самото съдържание в Интернет са регулирани в страните от ОССЕ, като се проучат съществуващите закони и практики, отнасящи се до свободата на изразяване, свободното разпространение на информация и медийния плурализъм в Интернет. Това първо изследване на ОССЕ на регулирането на Интернет съдържанието представя подробен преглед на съществуващите международни правни разпоредби и норми относно медийната свобода и свободата на изразяване в Интернет. То има за цел да прецени дали и как тези разпоредби са възприети в националното законодателство от държавите участници в ОССЕ.
Докладът също така подлага на оценка съответствието на приложимото национално законодателство и практики в областта на Интернет със съществуващите ангажименти на ОССЕ относно медийната свобода, с чл.19 от Всеобщата декларация за правата на човека, с чл.19 от Пакта за граждански и политически права, с чл.10 от Европейската конвенция за правата на човека (там, където се прилага), както и с решенията на Европейския съд за правата на човека (ЕСПЧ).  

Ангажиментите на ОССЕ

Организацията за сигурност и сътрудничество в Европа  (ОССЕ)  е най-голямата световна регионална организация за сигурност, представяща 56 държави от Европа, Азия и Северна Америка. Основана през 1975 г. въз основа на Заключителния акт от Хелзинки, приет от Конференцията за сигурност и сътрудничество в Европа, ОССЕ е поела задачите, свързани с установяването на възможностите за избухване на конфликти и за тяхното предотвратяване, както и за решаването и обсъждането на проблемите, свързани с последиците от тях. Развитието на демократичните институции и защитата на човешките права са между главните средства на ОССЕ за гарантиране на стабилността и сигурността в участващите в нея държави.
В различни документи държавите участници в ОССЕ поемат ангажимента да подкрепят свободата на медиите и да гарантират правото на свободно изразяване на своите граждани. В Заключителния акт от Хелзинки участващите държави решават „да действат в съответствие с целите и принципите на […] Всеобщата декларация за правата на човека.” Те постигат съгласие да признаят „значението на разпространението на информация от други участващи държави”, “да превърнат в своя цел улесняването на по-свободно и по-широко разпространение на информация от всякакъв вид” и “да насърчават сътрудничеството в областта на информацията и на обмена на информация с други страни”.  
По време на срещата на най-високо равнище в Будапеща през 1994 г., участващите държави потвърждават отново, че “свободата на изразяване е фундаментално човешко право и основен елемент на демократичното общество. В този смисъл независимите и плуралистични медии са жизнено важни за развитието на свободно и отворено общество и за установяването на отговорно правителство. Те приемат като ръководен принцип защитата на това право.”  Тези мисли са повторени по време на срещата на най-високо равнище в Лисабон през 1996 г., когато държавите от ОССЕ декларират, че  “свободата на печата и медиите са между основните предпоставки на истински демократичните и граждански общества. В Заключителния акт от Хелзинки ние дадохме обещание да уважаваме този принцип.” Само три години по-късно през 1999 г. в Хартата за европейска сигурност участващите държави потвърждават отново “значението на независимите медии и на свободния поток от информация, както и на достъпа на публиката до информация. Ние се ангажираме да предприемем всички необходими стъпки, за да осигурим основните условия за свободните и независими медии и за безпрепятственото преминаване на информация през границите и вътре в самите държави, тъй като смятаме, че това е най-същественият елемент на всяко демократично, свободно и отворено общество.”
Това задължение беше дефинирано по-нататък с изричното включване в него на Интернет по силата на Решение No. 633 на Постоянния съвет на ОССЕ, в което участващите държави поемат публичното обещание “да вземат мерки, за да осигурят Интернет като отворен и публичен форум за свобода на мнението и изразяването, както това е закрепено във Всеобщата декларация за правата на човека и да разширят достъпа до Интернет както в домовете, така и в училищата.” Решение No. 633 на Постоянния съвет на ОССЕ се обръща към участващите държави с молба „да проучат ефективността на законите и на другите мерки, които регулират Интернет съдържанието”.

Методология

Целта на настоящото изследване е двояка: първо, неговата цел е да представи преглед на съществуващите правни разпоредби относно регулирането на Интернет съдържанието, вкл. практики в отделните страни на ОССЕ, които се отнасят до свободата на изразяване и свободата на медиите. Второ, проучването прави оценка на въздействието на системите за регулиране и практиките върху свободното протичане на информацията и свободата на изразяване в Интернет.
Изследването е компилация на подробна правна матрица относно разпоредбите, отнасящи се до свободата на изразяване, свободата на медиите и свободното предаване на информация в Интернет в рамките на ОССЕ. То предлага оценка на това, как се прилагат тези разпоредби от държавите участници в ОССЕ. По-нататък изследването оценява съответствието на приложимото национално законодателство и практики за Интернет със съществуващите ангажименти на организацията относно свободата на медиите, чл.10 ЕКПЧ (където се прилага) и други значими международни норми като чл.19 от Всеобщата декларация за правата на човека, чл.19 от Пакта за граждански и политически права, както и решенията на ЕСПЧ.
За целта Офисът на представителя за свободата на медиите на ОССЕ проведе проучване във всичките 56 държави участници в ОССЕ с помощта на въпросник – приложен към настоящото изследване.  Двадесетте въпроса и 101 под-въпроса бяха формулирани  през лятото на 2010 г. и разпространени сред държавите на 23 септември 2010 г. Отговорите на въпросника се очакваха до 15 ноември 2010 г. Повечето от отговорите обаче бяха получени през януари и февруари 2011 г. Последните отговори пристигнаха в средата на май 2011 г.
Изследването оценява данните относно 46 държави, участващи в ОССЕ. Трябва да се отбележи, че 14 държави не изпратиха официални отговори, информацията обаче за пет от тях беше получена от надеждни източници.
Намерението беше да се анализират официално получените данни, но също така държавите да се насърчат да пристъпят към „инвентаризиране” на собственото си Интернет законодателство, приложимо към съдържанието онлайн.
Целта на въпросника на ОССЕ беше да се събере информация, която се отнася до общите разпоредби във връзка с достъпа, регулирането на специфичното съдържание, изискванията за блокиране и филтриране, както и относно ролята и отговорността на предоставящите Интернет услуги (ISP).
По-подробно настоящото изследване включва четири части, основаващи се на въпросите и оценките, които се отнасят до: 
A.	Достъп до Интернет
Б.	Регулиране на Интернет съдържанието
В.	Блокиране, премахване на съдържание и филтриране
Г.	Лицензиране и отговорност 
Въз основа на събраните факти в 46 държави участници в ОССЕ заедно с оценката на ефективността и приложимостта на действащите международноправни норми, както и на тяхното транспониране в националните правни системи, изследването възнамерява да послужи като отправно средство в рамките на ОССЕ за наблюдение на бъдещото развитие в сферата на регулирането на съдържанието в Интернет.
Предварителният доклад, публикуван на 26 ноември 2010 г., целеше да изложи първите констатации, основани на 1) прегледа и представянето на главните международноправни норми, които се отнасят до материята; 2) проучването и оценката на ефективността, предимствата и недостатъците на различни международни и национални мерки за регулиране на съдържанието – особено по отношение на фундаменталните права на свободно изразяване и свобода на медиите; и 3) съобразяването с академичните дискусии и с обсъждането на политиката по въпроса в международен и в национален мащаб.
Внимание: За нуждите  на настоящия доклад и оценка, отговорите бяха използвани във вида, в който са получени. Нито авторът, нито Офисът на представителя на ОССЕ за свободата на медиите могат да поемат отговорност за завършеността, верността и пълнотата на подадената информация. Не всички отговори бяха кратки, а някои изискваха да бъдат преведени на английски език. Въпреки че беше направено всичко, за да може съдържанието на отговорите да бъде предадено вярно, не е изключено в някои случаи представянето на отговорите да не съответства на намеренията на отговарящите държави. В тези случаи авторът извърши всичко, което е по силите му, за да интерпретира предоставените отговори в интерес на държавата респондент.

КОНСТАТАЦИИ, ЗАКЛЮЧЕНИЯ И ПРЕПОРЪКИ

Подготовката на настоящия доклад показва, че независимо от желанието на държавите участници в ОССЕ да вземат участие в изследването, много правителства изпитват големи трудности при събирането на изискваната информация. Дали това е поради причината, че надеждна или вярно отразена информация няма особено по отношение на въпросите за наказателното преследване и блокирането, или поради факта, че няколко държавни институции и министерства отговарят за различните аспекти на Интернет. Оттук нататък съответно отговорите за изследването биха изисквали големи логистични усилия за координиране на отговорите. Почти нито една от държавите участници не разполага с институционализиран център относно правните проблеми и въпросите на политиката, свързани с Интернет.
Изследването на ОССЕ обхваща четири раздела въз основа на въпросите и оценките, отнасящи се до:
A.	Достъп до Интернет
Б.	Регулиране на Интернет съдържанието
В.	Блокиране, филтриране и премахване на съдържанието
Г.	Лицензиране и отговорност и горещи линии
Първата част на изследването представя обобщението на основните констатации, заключенията за всеки от горните раздели и общите препоръки. Втората част се състои от подробен и задълбочен преглед на всяка тема от въпросника. По всеки въпрос са представени информация и данни, получени от държавите, както и от проведеното независимо проучване. Включена е и детайлна оценка на всеки от разделите. 

A. Достъп до Интернет

Все повече Интернет става крайно необходим за хората, за да могат те да участват в културния, социалния и политическия дискурс и в живота. Броят на потребителите на Интернет  се очаква да се удвои за десет години и ще достигне пет милиарда в целия свят. Докато повече от 60% от гражданите на страните от ОССЕ ползват Интернет, само 30% от държавите участници заявяват, че признават достъпа до Интернет за основно човешко право или че то се съдържа във фундаменталното право на свобода на изразяване.  В същото време в повече от 12% от участващите държави достъпът до Интернет може да бъде ограничен с правни средства, главно за защита на националната сигурност, общественото здраве или във време на извънредно положение. Както ще стане ясно по-долу, някои от държавите в ОССЕ, които нямат разпоредби, ограничаващи общия достъп, могат въпреки всичко да ограничат достъпа на потребителите в някои случаи  - при системни нарушения на авторското право или когато е очевидно, че става дума за съдържание, нарушаващо наказателни норми, например при детската порнография.
Всеки трябва да има право да участва в информационното общество и държавите са задължени да гарантират достъпа на гражданите до Интернет. Още повече политиката на правителствата в областта на достъпа до Интернет трябва да бъде в съответствие с изискванията на чл. 19 от Всеобщата декларация за правата на човека, както и с чл.19 от Пакта за граждански и политически права и където е приложим – с чл.10 ЕКПЧ. Докато някои страни и международни организации като ООН могат да признаят достъпа до Интернет като неразривно свързан с правото на свободно изразяване и като такъв да бъде фундаментално и универсално човешко право, някои правителство обсъждат мерки за блокиране на съдържанието и достъпа. Страни като Финландия и Естония  вече са решили, че достъпът е основно човешко право за техните граждани. Според допитване на BBC World Service от 2010 г. , включващо 27,000 възрастни респонденти от 26 страни, “почти четирима на всеки пет души в света вярват, че достъпът до Интернет е основно право.”
Попитани дали имат специални правни разпоредби относно правото на достъп до Интернет (Въпрос 1), само 17 (30.3%) от участващите държави потвърждават, че те имат подобни норми, докато 29 държави (51.8%) заявяват, че нямат такива разпоредби. Не са получени данни от 10 участващи държави (17.9%).

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг 1. Отговори на държавите от ОССЕ относно наличието на специални правни разпоредби за правото на достъп до Интернет (Въпрос 1)

В някои от страните, отговорили положително, правото на достъп до Интернет е свързано с правото на информация и комуникация, което е конституционно защитено в повечето от случаите.  В някои държави правото на достъп до Интернет е гарантирано от специални закони, обикновено в рамките на законите за далекосъобщенията или подобни правилници.  
Попитани дали имат общи правни норми, които биха ограничили достъпа на потребителите до Интернет (Въпрос 2), 39 (69.6%) от участващите държави отговарят  “не”, докато само седем (12.5%) отговарят, че имат общи правни норми, които биха ограничили достъпа на потребителите до онлайн достъпа. Няма данни за 10 (17.9%) от държавите.

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг. 2. Отговори на държавите от ОССЕ относно наличието на общи правни разпоредби, които биха могли да ограничат достъпа на потребителите до Интернет (Въпрос 2)

На въпроса дали имат специфични правни норми, които гарантират или регулират неутралността на мрежата (Въпрос 3) под тяхната юрисдикция, само Финландия отговаря с ‘да’ (1.8%), докато 45 държави отговарят  с ‘не’ (80.4%). Няма данни за 10 (17.9%) от участващите държави. Във Финландия от юли 2010 г., въз основа на раздел 60 (3) от Закона за пазара на съобщенията (Communications Market Act), всички финландски граждани имат право на достъп до 1 mgbt в секунда за широколентова връзка, като по този начин Финландия става първата страна, предоставяща подобно право. 

	

Да 	
Не	
Без отговор	

Фиг 3. Отговори на държавите от ОССЕ относно специфичните правни разпоредби, които гарантират или регулират неутралността на мрежата (Въпрос 3)

Неутралността на мрежата е важна предпоставка за това, Интернет да бъде еднакво достъпен и поносим като цена за всички. Следователно буди тревога, че повече от 80% от участващите държави нямат разпоредби, които да гарантират неутралността на мрежата. Като най-добри примери изпъкват Финландия и Норвегия, като Финландия е инкорпорирала неутралността на мрежата в законодателството си, докато Норвегия, заедно с представителите на индустрията и на потребителите на Интернет, е разработила работещи ръководни насоки. Докато от една страна е похвално, че няколко страни от ЕС планират да въведат правила относно неутралността на мрежата като прилагат Пакета от мерки за реформа в телекомуникационните компании на ЕС (European Union’s Telecoms Reform Package), участващите държави трябва да обсъдят възможността за по-широко осигуряване на правата на потребителите на отворен Интернет. Потребителите трябва да имат възможно най-голям достъп до съдържание в Интернет, приложения или услуги по техен избор, без да може Интернет трафика, който ползват да бъде управляван, приоритизиран или разграничаван от операторите на мрежата.

Б. Регулиране на Интернет съдържанието

Без съмнение съществуват разлики между възприетите подходи за регулиране на съдържанието в Интернет. Съдържанието, което се смята за вредно или неприлично, невинаги попада в рамките на определението за незаконно. Обикновено разликата между незаконното и вредното съдържание е, че първото е обект на наказателно преследване от националните закони, докато второто е възприемано като неприятно, осъдително или нежелано от някои хора, но най-общо не е обявено за престъпление по законодателен ред. Докато детската порнография може да се смята за най-ясен пример за съдържание, което се преследва по наказателно в повечето, ако не във всичките държави, Интернет съдържанието, което обикновено се нарича „вредно”, може да включва сексуални сцени или материали, които подчертано представят насилие. Твърди или крайни политически или религиозни възгледи също могат да бъдат възприемани като вредни от страна на държавите. Въпреки че този вид съдържание не преминава „прага за незаконност”, остава загрижеността относно възможния достъп до него от страна на децата. Като подчертава тази основна разлика, Европейската комисия заявява през 1996 г.:
 “Различните категории съдържание поставят напълно различни принципни проблеми и изискват много различни правни и технологични отговори. Би било опасно да се сливат  в едно различни въпроси като достъпа на децата до порнографско съдържание за възрастни и достъпа на възрастните до порнография за децата.”. 
Напоследък  Европейският съд за правата на човека твърди, че:
“…. Интернет е информационно и комуникационно средство, което е особено отличимо от печатните медии, по-специално по отношение на възможността да съхранява и разпространява информация.  Електронната мрежа, обслужваща милиарди потребители по целия свят, не е и потенциално не може да бъде подчинена на същото регулиране и контрол. Рискът от вреда за упражняването и ползването на човешките права и свободи, който пораждат съдържанието и комуникацията в Интернет .... със сигурност е по-висок, отколкото  риска, който носи печата.” 
Развитието на политиката и на законодателството относно Интернет в рамките на ОССЕ показа, че държавите се различават във връзка с категоризирането или определянето на дадено съдържание като незаконно или вредно. Вредата е критерий, който зависи от различни фундаментални разлики и е признат като такъв в решенията на ЕСПЧ. Подобни различия на равнището на държавите без съмнение усложняват хармонизирането на законите и подходите на международно ниво.
Що се отнася до законите и законовите мерки, които се прилагат спрямо печата и съдържанието, всяко ограничение трябва да отговаря на строги критерии според международното и регионалното право, свързани с човешките права. Съгласно практиката на ЕСПЧ всяко ограничение на съдържанието се подлага на ясен тест, състоящ се от три части. Съдът отбелязва, че първото и най-главно изискване на чл. 10 ЕКПЧ е, че всяка намеса на държавните органи в упражняването на свободата на изразяване трябва да е законна. Вторият параграф на чл.10 ясно предвижда, че всяко ограничение, наложено върху изразяването, трябва да бъде правно уредено. Ако намесата е в съответствие със закона, целта й трябва да бъде легитимна и основана на чл. 10 (2) – в интерес на националната сигурност, обществената безопасност или икономическото благополучие на страната, за предотвратяване на безредици или престъпление, за защита на здравето или морала или за защита на правата и свободите на другите. По-нататък, всяко ограничение трябва да бъде необходимо в едно демократично общество и намесата на държавата трябва да отговаря на „неотложна социална необходимост”. Отговорът на държавата и ограниченията, уредени в закона, трябва да бъдат „пропорционални на преследваната легитимна цел”. Следователно необходимостта от ограничения на съдържанието трябва да бъде установена по убедителен начин от държавата. Когато разработват политика относно съдържанието и определят съответните правни мерки, участващите държави трябва да вземат предвид критериите за съответствие с чл.10, формулирани от ЕСПЧ.
На въпроса дали има специални правни разпоредби, които забраняват расисткото съдържание (или дискурс), ксенофобията и речта на омразата според тяхното законодателство (Въпрос 4), 45 (80.4%) от държавите участници заявяват, че имат подобни норми. Единствената страна, която отговаря негативно, е Киргизстан. Няма данни за 10 (17.9%) от държавите.

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг 4. Отговори на държавите от ОССЕ относно специални правни разпоредби, забраняващи расисткото съдържание, ксенофобията и речта на омразата (Въпрос 4)

Запитани дали имат специални разпоредби, които забраняват отричането, грубото омаловажаване, утвърждаването или оправдаването на геноцида или на престъпленията срещу човечеството в техните страни (Въпрос 5), 23 (41.1%) от държавите, взели участие, отговарят, че те имат в сила подобни разпоредби. Същият брой страни (23 - 41.1%) заявяват, че нямат такива норми и 10 (17.9%) от държавите не дават отговор.

		

Фиг 5. Отговори на държавите от ОССЕ относно специалните разпоредби, които забраняват отричането, грубото омаловажаване, утвърждаването или оправдаването на геноцида или на престъпленията срещу човечеството (Въпрос 5).

Както ще стане ясно в Част втора на настоящото изследване, някои страни прилагат наказателни санкции за публикуването, разпространението и дори за притежаването на съдържание, отнасящо се до отричането, принизяването, утвърждаването или оправдаването на геноцида или на престъпленията срещу човечеството.
Н въпроса дали имат на разположение специални разпоредби, които забраняват подбуждането към тероризъм, терористичната пропаганда и/или използването на Интернет за терористични цели (Въпрос 6), 40 (71.4%) от държавите, взели участие, отговарят положително, докато само шест (10.7%) заявяват, че нямат такива разпоредби. Не бяха получени данни от 10 (17.9%) държави.

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг 6. Отговори на държавите от ОССЕ относно специалните правни разпоредби, забраняващи подбуждането към тероризъм, терористичната пропаганда и/или използването на Интернет за терористични цели (Въпрос 6)

На въпроса дали има специални правни разпоредби, които криминализират детската порнография в техните страни (Въпрос 7), преобладаващото мнозинство от участващите държави States (43 - 76.8%) заявява, че имат такива закони.  Само три държави  (5.4%)  (Азербайджан,  Киргизстан и Туркменистан) отговарят отрицателно. Не са получени данни за 10 (17.9%) от държавите.

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг. 7. Отговори на държавите от ОССЕ относно специалните правни разпоредби, които предвиждат наказателни санкции за детската порнография (Въпрос 7)

Запитани дали имат специални забрани за неприличното и открито сексуалното (порнографско) съдържание в законодателството си (Въпрос 8), 41 (73.2%) от участващите държави заявяват, че имат подобни закони. Само в пет (8.9%) страни (Босна и Херцеговина, Хърватска, Унгария, Лихтенщайн и Молдова) не съществуват подобни разпоредби. Не бяха получени данни за 10 (17.9%) от участващите държави.

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг 8.  Отговори на държавите от ОССЕ относно специалните правни разпоредби, забраняващи неприличното и порнографското съдържание (Въпрос 8)

По-голямата част от правните разпоредби забраняват предоставянето или показването на неприлично и открито сексуално (порнографско) съдържание на децата. В някои държави производството, изработването, разпространението или рекламирането на порнографско съдържание се наказват per se. Наказанията варират от административни глоби до наказателни санкции. Притежаването на такова съдържание най-общо не се наказва. 
По-нататък държавите от ОССЕ бяха запитани дали има специални правни разпоредби, които забраняват пиратството в Интернет в техните страни (Въпрос 9). 44 (78.6%) от участващите държави потвърждават, че имат такива разпоредби. Само Туркменистан заявява, че не забранява специално пиратството в Интернет. Не бяха получени данни от 11 (19.6%) от участващите държави.

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг. 9. Отговори на държавите от ОССЕ относно специалните правни разпоредби, забраняващи пиратството в Интернет (Въпрос 9)

Получените отговори показват, че почти всички държави имат общи закони за интелектуалната собственост, които могат да бъдат използвани в борбата срещу пиратството в Интернет. Отговорността и санкциите са административни, граждански или наказателни. В няколко държави са въведени и механизми, предвиждащи степенувани мерки, чиято цел е да се ограничи достъпът на потребителите до Интернет в случаи на нарушения на авторското право.
Запитани дали имат специални правни разпоредби, които забраняват обидата и клеветата в Интернет (Въпрос 10), 36 (64.3%) от участващите държави отговарят с „да”, докато осем държави (14.3%) нямат такива наказателни разпоредби. Въпреки че нямат наказателни разпоредби относно обидата и клеветата, тези държави разполагат с гражданскоправни норми, които могат да се приложат в Интернет. Не са получени данни за 12 (21.4%) от държавите.
	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг 10. Отговори на държавите от ОССЕ относно специалните правни разпоредби, забраняващи обидата и клеветата в Интернет  (Въпрос 10)

Както ще стане ясно във Втората част на настоящия доклад, въпреки че някои държави са декриминализирали клеветата, този процес все още продължава и понастоящем няколко държави работят в посока за премахване на наказателноправните разпоредби за този вид деяния.
В някои държави от ОССЕ съществуват разпоредби относно екстремизма или „речта,  чрез която се изразяват крайни убеждения”. На въпроса дали имат специфични правни разпоредби, които забраняват изразяването на мнения, за които може да се смята, че насърчават екстремизма (Въпрос 11), 20 (35.7%) от участващите държави отговарят „да”, 26 (46.4%)  - „не” и няма данни за 10 (17.9%) държави.

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг. 11.  Отговори на държавите от ОССЕ относно специалните правни разпоредби, забраняващи изразяването на възгледи, за които може да се смята, че насърчават екстремизма (Въпрос 11)

Запитани дали имат специални правни разпоредби, които забраняват разпространението на „вредно съдържание” (т.е. съдържание, за което може да се смята, че е вредно от правна гледна точка) (Въпрос 12), 19 (33.9%) от участващите държави отговарят, че имат такива закони. В 26 (46.5%) страни обаче няма такива разпоредби.  Не са получени данни за 11 (19.6%) държави. ‘

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг. 12. Отговори на държавите от ОССЕ относно специалните правни разпоредби, забраняващи разпространението на  “вредно съдържание” (Въпрос 12)

На въпроса дали има специални правни разпоредби, които забраняват други видове Интернет съдържание (Въпрос 13), 15 (26.8%) от участващите държави от ОССЕ отговарят положително, докато подобни разпоредби липсват в 30 (53.6%) държави. Няма данни за 11 (19.6%) държави. 

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг. 13. Отговори на държавите от ОССЕ относно специалните правни разпоредби, забраняващи всеки друг вид Интернет съдържание (Въпрос 13)

Разпоредби, които налагат наказателна отговорност за расизма и речта на омразата, отричането, грубото омаловажаване или оправдаването на престъпленията срещу човечеството, подбуждането към тероризъм, детската порнография, неприличното или открито сексуалното съдържание, обидата и клеветата, както и за изразяването на възгледи, за които се смята, че насърчават екстремизма, съществуват в много държави, участващите в ОССЕ. Значителен брой норми бяха създадени и съществуващите бяха изменени през последните години.
Повечето правни разпоредби, съгласно които се налагат наказателни санкции по отношение на съдържанието, са приложими за всяка медия и не са специфични за Интернет. Правните мерки и наказателните санкции също могат да се използват за регулирането на съдържанието и поведението онлайн. Регулирането на съдържанието обаче, което е било създадено за традиционните медии, не може и не трябва просто така да се прилага за Интернет. Като признават този факт,  някои участващи държави разработват нови правни разпоредби, които са специално структурирани за прилагане към съдържанието в мрежата и все пак често, без да се признава, че свободата на изразяване и свободата на информация еднакво се прилага и към Интернет. Увеличаването на обема на законодателството, приложимо към съдържанието онлайн, доведе до ограничения, които предизвикват тревога за свободния поток информация и за правото свободно да се споделя и получава информация  в и чрез Интернет.
Съществуват проблеми с определенията, има и несъответствия по отношение на някои ограничения, свързани със словото. Нужни са пояснения, за да се прецизира например кое е равнозначно на „екстремизъм”, „терористична пропаганда”, „вредно” или „расистко съдържание” и ”реч на омразата”. Както е казано в чл.19 от Всеобщата декларация и в чл.10 от ЕКПЧ, свободата на изразяване подлежи на ограничения. Те трябва да се тълкуват стриктно и държавите трябва да установят по убедителен начин необходимостта от каквото и да било ограничение. Съгласно установените принципи на ЕСПЧ гражданите трябва да могат да предвиждат последиците, до които може да доведе дадено действие, и е нужна значителна точност, която да позволи на гражданите да регулират поведението си. Същевременно докато сигурността на правото е изключително желателна, това може да предизвика прекомерна строгост на закона, защото правото трябва да е в състояние да върви редом с променящите се обстоятелства. Равнището на точност, което се изисква от националното законодателство  - което във всеки случай не може да уреди всяка евентуална възможност – зависи в значителна степен от съдържанието, от областта, за която е зададено и от броя и правното положение на тези, за които се отнася.
Значителен брой от участващите държави трябва да декриминализират обидата и клеветата. Суровите наказания като лишаването от свобода и сериозните финансови глоби продължават да са в сила по отношение на подобни съдебни процеси. Европейският съд за правата на човека напомня в немалко свои решения, че въпреки че използването на наказателно-правните санкции в случаите на клевета не е само по себе си непропорционално, характерът и строгостта на наложените наказания са фактори, които трябва да се имат предвид.  В контекста  на изложеното важно е да се припомни, че ПАСЕ настоява тези държави членки, които все още позволяват да се налага затвор за клевета, дори и в действителност наказанието да не се използва, да го премахнат без забавяне. Наказателните процеси за обида и клевета продължават да бъдат сериозна заплаха за медийната свобода и да упражняват възпиращ ефект върху тях в страните от ОССЕ. Във века на Интернет премахването на наказателната отговорност в тези случаи става предпоставка за свободните медии да осведомяват без страх от наказателно преследване по теми от обществено значение – извън националните граници и юрисдикции.  В страните, където трябва да се установи свободно пространство за медиите, често чуждестранните кореспонденти поемат функциите на обществен пазач. Ако обаче журналистите са изправени пред опасността от наказателни обвинения за публикации онлайн извън родината си, журналистическата свобода да осведомяват свободно и безпрепятствено, ще бъде в огромна степен  затруднена. В такива случаи журналистите биха били подложени на обвинения за обида и клевета в много страни, където историите им се четат и свалят от Интернет.

Все по-честото използване на т.нар. правни мерки за „троен удар” срещу пиратството в Интернет буди тревога поради неговото нарастващо значение във всекидневието. Мерките за „троен удар” предвиждат постъпателна реакция, чийто резултат е ограничаването и спирането на достъпа на потребителите до мрежата в случаите, когато потребителят се е опитал да разпечати пиратски материал. Третият удар обикновено води до пълното прекъсване на достъпа на потребителя до Интернет. Тази непропорционална мярка е твърде вероятно в несъответствие с ангажиментите на ОССЕ по отношение на „свободата да се формира мнение и да се получават и разпространяват информация и идеи без намесата на държавни органи и независимо от границите.”  В Хартата за европейска сигурност участващите държави през 1999 “потвърждават отново важността на независимата медийна система и на свободния поток от информация, както и достъпа на публиката до информация [и се ангажират] да предприемат необходимите стъпки, за да осигурят основните условия за свободните и  независими медии и за безпрепятственото придвижване на информация през границите и в държавите,  което смятат, че е жизнено важен елемент от всяко демократично, свободно и отворено общество.” Всяка намеса в такова основно човешко право, както и във всяко друго човешко право, трябва да бъде мотивирана от належаща социална нужда, чийто съществуване трябва да бъде доказано от държавите от ОССЕ и тя трябва да бъде пропорционална на преследваната легитимна цел.  Достъпът до Интернет трябва да се признае за  човешко право и механизми, които чрез постепенни мерки биха ограничили достъпа на потребителите до Интернет, трябва да се избягват в страните от ОССЕ.
Накрая трябва да се отбележи, че значителен брой от държавите в ОССЕ не предоставиха статистическа информация за наказанията въз основа на правото, което е в сила по отношение на съдържанието онлайн. Поради отсъствието на надеждни данни или на каквито и да било факти за наказателни преследвания и осъждания чрез прилагането на споменатите правни разпоредби, отнасящи се до съдържанието, не е възможно да се направят изводи относно това дали престъпления, свързани с него, са били извършени в Интернет. Участващите държави следователно трябва да проучат ефективността на законите и на другите мерки, чрез които се регулира съдържанието  в мрежата, да подобрят събирането и съхраняването на данни и да обявяват публично наличната информация.

В. Блокиране, филтриране и премахване на съдържанието
Въпреки приемането на нови закони или измененията към съществуващите, въпреки въвеждането на наказателно-правен режим за публикуването и разпространението на определени видове съдържание, в почти всички случаи екстратериториалността остава главен проблем в областта на регулирането на Интернет съдържанието. Съдържанието обикновено се хоства или разпространява от място извън юрисдикцията, където се смята за незаконно. Законите не се хармонизират непременно в рамките на ОССЕ, още повече в по-широк план. Това, което се смята за незаконно в една държава, може да е напълно законно в друга. Съществуват различни норми, закони и правилници въз основа на различните културни, морални, политически, конституционни и религиозни ценности. Тези отлики ще продължат да съществуват и несъмнено ще усложняват действията за намиране на подходящ баланс между правото на свобода на изразяване  и забраната на определени видове съдържание, смятани за незаконни от държавните органи.
Поради ограничената ефективност на законите и липсата на хармонизиране на международно равнище някои държави започнаха да блокират достъпа до уебсайтовете в Интернет и до социалните медийни платформи, за които се твърди, че съдържат незаконно съдържание и които са разположени извън тяхната юрисдикция. Блокирането на достъпа до съдържанието изглежда по-бързо, по-лесно и по-удобно решение за случаите, в които органите не могат да достигнат до извършителите с цел наказателно преследване, когато няма двустранни споразумения за правна помощ или молбата за премахване на съдържанието е отхвърлена от предоставящите хостинг или съдържание в страните, където незаконното съдържание, за което става дума, е хоствано.
Както ще стане ясно по-долу обаче, блокиращите мерки не винаги са правно уредени, нито пък са подчинени на принципите за справедлив процес. Още повече решенията за блокиране не се вземат непременно от съдилищата и често административни органи или горещи линии, управлявани от частния сектор еднолично, решават кое съдържание, кой уебсайт или коя платформа да бъдат блокирани.  Политиката на блокиране често е непрозрачна и административните органи (вкл. горещите линии) не са отговорни пред никого. Няма процедури за обжалване или ако има, те често не са ефективни. Все повече нараства убеждението, че съответствието на блокирането с фундаменталното право на свобода на изразяване трябва да се постави под въпрос.
Част В от настоящия доклад прави оценка на развитието на видовете политика в рамките на ОССЕ, Съвета на Европа и Европейския съюз във връзка с блокирането, филтрирането и премахването на съдържание, които са приети и се прилагат.
	Да 	
	Не	
	Без отговор	
На отправения въпрос дали имат специални разпоредби, които изискват закриване  на уебсайтове и/или блокиране на достъпа до тях или до някакъв друг вид Интернет съдържание (Въпрос 14), 28 (50%) от участващите държави заявяват, че не съществуват такива, а 17 (30.4%) от държавите посочват, че наистина имат закони, които могат да се използват за блокиране на достъпа до уебсайтове. Няма данни за 11 (19.6%) от участващите държави.

Фиг.14. Отговори на държавите от ОССЕ относно специални правни разпоредби, изискващи закриване на уебсайтове и/или блокиране на достъпа до тях или до всякакво Интернет съдържание (Въпрос 14)
Държавите бяха питани също така дали имат специални правни разпоредби, които изискват блокиране на достъпа до приложения web 2.0 и до услуги като YouTube, Facebook или Blogger (Въпрос 15). Само Италия отговаря положително на този въпрос. 44 (78.6%) държави отговарят отрицателно и Албания, Азербайджан, Беларус, Казахстан,  Киргизстан, Латвия, Литва, Норвегия и Полша открито заявяват, че нямат специални разпоредби, изискващи блокиране на достъпа до приложения и услуги web 2.0. Не бяха получени данни от 11 (19.6%) от участващите държави.

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг.15. Отговори на държавите от ОССЕ относно специални правни разпоредби, изискващи блокиране на достъпа до приложения web 2.0 (Въпрос 15)
Въз основа на получените отговори липсват общи правни разпоредби, отнасящи се до блокирането в 10 от участващите държави. Това са Австрия, Чешката република, Германия, Люксембург, Бивша Югославска република Македония, Молдова, Черна гора, Полша, Сърбия и Словакия. Би могло обаче да има разпоредби, които изискват премахване на съдържанието или други санкции в тези страни. Някои от участващите държави разполагат със специални разпоредби в отсъствие на общи такива, които изискват закриване на уебсайтове и/или блокиране на достъпа до тях по отношение на лицата.
Както ще бъде описано в подробности в Част втора, няколко международни организации признаха необходимостта от защитата на децата от вредно съдържание. Европейската комисия прие план за действие относно по-безопасното използване на Интернет, ПАСЕ препоръча да се обърне внимание на нуждите и грижите на децата в мрежата, без да се принизяват ползите и възможностите, които им предлага Интернет  и Комитетът на министрите също препоръча да се създадат безопасни и сигурни пространства, подобни на оградени градини за децата в Интернет. Комитетът на министрите също отбеляза, че „всяко действие да се ограничи достъпа до съдържание е потенциално в конфликт с правото на свобода на изразяване и информация, закрепено в чл.10 ЕКПЧ.” Бе подчертана необходимостта да се защитят децата от вредно съдържание, както и да се насърчи създаването на пан-европейска система за отличителни знаци, която се ползва с доверие и за класифициране. Комитетът на министрите на Съвета на Европа обаче реши да не препоръчва въвеждането на блокиращи или филтриращи механизми за защита на децата на държавно равнище, а позволи изключения в тази насока и държавите членки могат да обсъдят инсталирането и използването на филтри на места, достъпни за децата като училища и библиотеки. Нуждата да се ограничи достъпът на децата до някои специфични видове съдържание в Интернет, смятано за опасно, не трябва да води до блокиране на достъпа на възрастните до същото съдържание.
На въпроса дали в страните им имат специални правни разпоредби, които изискват училищата, библиотеките и Интернет кафетата да използват филтриращи и блокиращи системи и софтуер (Въпрос 18), 38 (67.9%) от участващите държави отговарят с „не”, докато подобни правни норми съществуват в 6 (10.7%) държави.  Не са получени данни от 12 (21.4%) от държавите.

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг. 16. Отговори на държавите от ОССЕ относно специални правни разпоредби, изискващи училищата, библиотеките и Интернет кафетата да използват филтриращи и блокиращи системи и софтуер (Въпрос 18) 
Оценката на разпоредбите и политиката, които се отнасят до блокиране, филтриране и премахване на съдържанието, показва, че е възможно в някои от държавите от ОССЕ да бъдат напълно преустановени комуникационните услуги, вкл. тези, които се отнасят до достъпа до Интернет, във време на война, извънредно положение, както и в случаите на непосредствена заплаха за националната сигурност. Въпреки че в тези страни няма механизми за т.нар. „драстично спиране на Интернет” (Internet kill switch), правната уредба позволява органите да изключат напълно всички форми на комуникация, вкл. онлайн комуникацията, в определени обстоятелства. Идеята за драстично спиране на Интернет беше обсъждана в САЩ, където се предвиждаше, че президентът може да разреши спирането на основни компютърни системи в случай на спешност в националното кибер-пространство, американският сенат обаче не предприе стъпки по предложената мярка.
В няколко от участващите държави правните средства за удовлетворяване на исканията на засегнатите в случаите на незаконно съдържание са премахването или изтриването му. Други държави предвиждат мерки за блокиране на достъпа като допълнение към премахването. В някои от държавите като Беларус и Руската федерация съществуват списъци със забранена информация, които са в правомощията на държавни органи. Достъпът може да бъде блокиран, ако в Интернет се появи „забранена информация”. Някои страни са започнали подготовка за приемането на политика за блокиране на домейн имена на национално равнище или изземване (Чешка република, Молдова, Швейцария и Великобритания).
В Турция са уредени най-широкобхватните правни мерки за блокиране на достъпа до уебсайтове, като са посочени единадесет различни престъпления, отнасящи се до съдържанието, но не се предоставят данни за броя на блокираните сайтове съгласно закона.
Разпоредби относно блокиране на достъпа до детската порнография съществуват в  България, Финландия, Италия, Лихтенщайн, Румъния, Турция и Украйна. В ЕС „задължително блокиране” на уебсайтове с детска порнография не беше препоръчано, но държавите членки „могат да вземат необходимите мерки в съответствие с националното си законодателство, за да предотвратят достъпа до такова съдържание на тяхна територия”. В някои страни обаче са в сила т. нар. „доброволни мерки за блокиране”, които целят блокиране на достъпа до познати уебсайтове с детска порнография. Такива доброволни ангажименти съществуват в Канада, Дания, Франция, Финландия, Холандия, Норвегия, Швеция, Швейцария и Великобритания.
Докато Канада и Великобритания разчитат на Cleanfeed системата на British Telecom за блокиране на предоставящите услуги, в останалите държави участници, където съществуват доброволни мерки за блокиране, се използват други системи за блокиране на равнището на предоставящите услуги. В почти всички случаи списъците и критериите за блокиране не се обявяват публично. Само в Италия „черният списък” за блокиране на достъпа до международни или нелицензирани хазартни уебсайтове е прозрачен.
Съществува опасението, че доброволните блокиращи механизми и споразумения не спазват правилата на справедливия процес в държавите, в които се използват. Привеждат се доводи, че в отсъствието на правна основа за блокиране на достъпа до уебсайтове, платформи и Интернет съдържание, съответствието на подобни споразумения и системи с ангажиментите на ОССЕ, с чл.19 от Всеобщата декларация и с чл. 10 ЕКПЧ е проблематично. Въпреки че намеренията на съответните органи да се борят с детската порнография и с други видове незаконно съдържание, са легитимни, ако липсва законна основа за блокиране на достъпа до уебсайтове в националното право, властта или компетентността на съответните организации и институции да блокират, да се разпореждат или да поддържат „черни списъци” е съмнителна.  Подобна „доброволна намеса” може да се окаже в противоречие с изводите в Заключителния документ от Московската среща на Конференцията за човешкото измерение на Комисията за сигурност и сътрудничество в Европа и в нарушение на чл.19 и чл.10 ЕКПЧ, освен ако необходимостта от намеса не се установи по убедителен  начин. Както  документът от срещата на най-високо равнище на ОССЕ в Будапеща през 1994 г., така и ЕСПЧ повтарят важността на свободата на изразяване като едно от предварителните условия за функционираща демокрация. В Будапеща  “участващите държави потвърдиха отново, че свободата на изразяване е основно човешко право и основен елемент на едно демократично общество. Във връзка с това независимите и плуралистични медии са жизнено важни за едно свободно и отворено общество и за отговорно управление.” Истинското, „ефективно” упражняване на това право не зависи само от задължението на държавата да не се намесва, но може да изисква и положителни мерки за защита на тази основна свобода. Следователно блокираща система, която се основава изключително на саморегулиране или на „доброволни споразумения”, рискува да се превърне в нелегитимна намеса в основни права.
Независимите съдилища са гаранти на справедливостта и играят основна роля в държави, където има върховенство на закона. Ако липсва законова основа, издаването на заnоведи и решения за блокиране от публични и частни институции, които не принадлежат към независимите правораздавателни органи, са изначално съмнителни от гледна точка на човешките права. Дори при условие, че има правна база, въз основа на която да се блокира достъпът до уебсайтове, всяка намеса трябва да е пропорционална на преследваната легитимна цел. В този контекст е ясно, че блокирането на домейни и на платформи, които предоставят законно съдържание като YouTube, Facebook, Wordpress и Twitter, би било несъвместимо с ангажиментите на ОССЕ, именно със заключенията на Заключителния акт от Копенхаген и заключенията на Заключителния документ от срещата в Москва, както и с чл.10 ЕКПЧ и поради това би било сериозно нарушаване на свободата на словото. Такава непропорционална мярка би имала много по-широки последици от разумно необходимото в едно демократично общество.
Интернет започна да играе съществена роля като медия за масови комуникации, особено с развитието на платформи Web 2.0, които позволяват на гражданите да участват активно в политическите дебати и в дискусиите. Тези платформи са популярно средище за алтернативни и различни от общоприетите виждания по целия свят. Ето защо забраната на достъпа до всички социални медийни платформи влече много тежки последици за политическите и социалните форми на изразяване. Политиката на блокиране на държавно равнище без съмнение има сериозно въздействие върху свободата на изразяване, която е един от основополагащите принципи на демокрацията. Заповеди за блокиране, които се издават и прилагат за неопределено време върху уебсайтове, биха довели до „предварително ограничаване”. Въпреки че ЕСПЧ не забранява предварителното ограничаване на публикации, опасностите, които са присъщи на тази мярка, са такива, че изискват възможно най-внимателното разглеждане от страна на съда. Изводът е верен в особена степен за печата, тъй като новината е бързо остаряваща стока и като се забавя публикуването й, дори и за кратко време, това би могло напълно да я лиши от стойност и интерес. Същият принцип се прилага и към новите медии и към Интернет публикациите. Предварителното ограничаване и други забрани, налагани на бъдещото публикуване на цели вестници или в нашия случай – на уебсайтове и Интернет съдържание, са несъвместими с правата, уредени в ЕКПЧ. Съдът в Страсбург изисква обсъждането на по-леки мерки като конфискуване на определен брой от издание или вестник или ограничаване на отпечатването на специални статии. Съществуват аргументи, че практиката да се забранява достъпът до цели уебсайтове и следователно до бъдещи публикации на статии (чиито съдържание е неизвестно по времето на блокиране на достъпа), отива отвъд границата на „всяко понятие за необходимост на ограничението в едно демократично общество и вместо това се превръща в цензура”. 
Струва си да се отбележи, че съдебен процес в Белгия задвижи подаването на жалба до Съда на Европейските общности относно блокиране на предоставящи услуги в Интернет и филтриране на уебсайтове, извършили нарушения на авторското право. Генералният адвокат Круз Виалон от Съда на Европейските общности посочи, че всяка мярка, която налага на Интернет доставчика да инсталира система за филтриране и блокиране на електронните комуникации, за да се защити правото на интелектуална собственост, по принцип засяга основни човешки  права. Решението по това дело ще хвърли повече светлина върху блокиращите мерки и тяхното въздействие върху основни права на човека. Сходни са обстоятелствата и по две жалби, които се разглеждат от ЕСПЧ  (относно блокирането  на сайтове на Google и Last.fm) от страна на Турция и се отнасят до блокиращи мерки. ЕСПЧ би могъл да формулира принципи относно Интернет и свободата на изразяване и да коментира върху темата за блокирането на достъпа до уебсайтове.
Едно решение около тези проблеми  със сигурност ще има по-широки последици за държавите членки на СЕ.
По въпросите за предоставящите услуги на търсене в мрежата (search engine providers), групата от експерти по проблемите на новите медии към СЕ публикува проектa “Насоки за предоставящите услуги на търсене в Интернет” през 2010 г. Групата заявява, че “предоставящите услуги на търсене в мрежата трябва да разширяват прилагането на принципа за прозрачност относно системни мерки за блокиране или филтриране на национално равнище на определено съдържание и да следват принципа на справедлив процес, когато премахват конкретни резултати от своя индекс, като предоставят достъп до коригиращи механизми за обезщетение”, без значение дали молбата за премахване, произтича от държавен орган, от структура, резултат на съвместно регулиране или е частна.
В страните от ОССЕ филтриращ софтуер се използва главно в училищата, в библиотеките и в Интернет кафетата. В повечето случаи няма правни изисквания за използването му, но държави като Беларус, Хърватска, Литва, Полша и Турция изискват подобен софтуер да се използва в академичните институции, в библиотеките и в Интернет кафетата. В други държави като Канада, Чешката република, Унгария и Норвегия използването на филтри е доброволно и не е подчинено на никакъв закон или разпоредба.  Международната федерация на библиотечните асоциации и институции в  заключението на доклада си от 2010 г. предупреди, че „филтрирането обаче би могло много лесно да се превърне в обща Интернет цензура и всяко развитие в тази посока трябва да бъде внимателно наблюдавано  от общностите на библиотекарите и от други заинтересовани страни, за да се осигури, че законосъобразните нужди от информация  на широката публика са задоволени. Накрая, филтрирането отдолу нагоре в Интернет буди сериозна тревога.” Тук е мястото да се отбележи, че Турция взе решение да въведе задължителна филтрираща система за цялата страна, която ще влезе в действие на 22 август 2011 г. Ако това се осъществи, то ще доведе до установяването на първата контролирана и поддържана от държавата задължителна система за филтриране в рамките на ОССЕ.

Г. Проблеми, които се отнасят до лицензирането, отговорността и горещите линии за уведомяване относно незаконно съдържание
Заключителната част от настоящото изследване анализира разпоредбите относно лицензирането и юридическата отговорност, които се отнасят до предоставящите услуги на информационното общество, вкл. предоставящите достъп, съдържание, платформа и търсене. Що се отнася до отговорността за пренос на съдържание на трети лица, в повечето случаи тя ще бъде наложена само на предоставящите услуги на информационното общество (вкл. предоставящите услуги в Интернет, хостинг компании, социални медийни платформи от вида Web 2.0 и търсачки), ако има “знание и контрол” върху разпространяваната или съхраняваната информация. Въз основа на  „теорията за знанието и контрола” в Европа са въведени процедури за уведомяване  и  заличаване (notice-based liability and takedown procedures). Например Директивата на ЕС относно електронната търговия урежда ограничена и основана на уведомяване отговорност с процедури за заличаване за незаконно съдържание. Директивата предлага, че е „в интерес на всички страни, обвързани с предоставянето на услугите на информационното общество да приемат и да прилагат процедури”  , чрез които да премахват незаконната информация и да деактивират достъпа до нея. Представящите услуги в границите на ЕС не са над съдебното преследване и отговорността и от тях се изисква да действат бързо, за да  “получат действителна информация” за незаконната дейност или съдържание и да “премахнат или да прекратят достъпа до съответната информация”. Такова премахване или прекратяване на достъпа „трябва да се предприеме, като се спазват принципа на свобода на изразяване и процедурите, създадени за тази цел на национално равнище”.
В анализа на Европейската комисия (ЕК) на практиката относно процедурите за уведомяване и заличаване,  публикуван през 2003 г., се твърди, че  “въпреки че общото съгласие все още изглежда някак далече, има постигнато съгласие мeжду всички заинтересовани във връзка с основните елементи, които трябва да се вземат предвид”. Впоследствие беше възложен нов преглед през 2007 г., като изследването изложи всичките нехармонизирани видове политика на прилагане, защото “начинът, по който съдилищата и правистите интерпретират Директивата за електронната търговия, разкрива сложната тъкан на прилагането й.” Някои по-нататъшни проучвания показват, че предоставящите Интернет услуги в Европа се стремят да премахват и да заличават съдържание, без да възразяват срещу полученото уведомление. През 2010 г. Европейската комисия обяви, че е установила, че тълкуването на разпоредбите относно отговорността на посредниците често се смята за необходимо, за да бъдат решени проблемите, като впоследствие започна процес на консултации. 
В изследването се задава въпросът дали в участващите държави има специални разпоредби относно юридическата отговорност и лицензионни изисквания за предоставящите услуги в Интернет (Въпрос 19). Докато в 19 (33.9%) държави няма такива правни разпоредби, 25 (44.7%) отговарят положително на този въпрос. Не бяха получени данни от 12 (21.4%) държави.

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг. 17 Отговори на държавите от ОССЕ относно специални правни разпоредби и лицензионни изисквания за предоставящите услуги в Интернет (Въпрос 19)
Подобно на предишния въпрос участващите държави бяха попитани също така дали имат специални разпоредби относно юридическата отговорност и лицензионни изисквания за доставчиците на търсачки в Интернет или съдържание (например Google, Yahoo и др. Въпрос 20). Докато четири от държавите (7.1%) отговарят положително, подобни разпоредби не съществуват в 38 (67.9%) от участващите държави. Не беше получена информация от 14 (25%) от участващите държави.

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг. 18. Отговори на държавите от ОССЕ относно специални правни разпоредби за юридическата отговорност и лицензионните изисквания за предоставящите търсачки или съдържание в Интернет (Въпрос 20)
Както личи, никоя от държавите в ОССЕ не урежда отделно режим на юридическа отговорност или лицензионни изисквания за доставчиците на търсачки или съдържание в Интернет.
В изследването също се пита дали съществуват специални правни разпоредби относно принципа на уведомяване и зачеркване (Въпрос 16). Няма подобни разпоредби в 27 (48.2%) от участващите държави, докато правни норми има в 18 (32.2%) държави. Не е получена информация, която засяга 11 (19.6%) от участващите държави.

Да 	
Не	
Без отговор	

	
	
Фиг. 19. Отговори на държавите от ОССЕ относно специални правни разпоредби по отношение на принципа на уведомяване и зачеркване (Въпрос 16)

Накрая някои от участващите държави  (където това е приложимо) бяха запитани дали в националните им правни системи се прилага Директивата на ЕС за електронната търговия 2000/31 (Въпрос 19c). Директивата се прилага в националното право в 32 (57.1%) от участващите държави. Десет (17.9%) държави отговарят отрицателно, а няма данни за 14 (25%) от тях.

	Да 	
	Не	
	Без отговор	

Фиг. 20. Отговори на държавите от ОССЕ относно прилагането на Директивата на ЕС за електронната търговия 2000/31 (Въпрос 19с)
В допълнение към системите за налагане на отговорност въз основа на уведомяване в Европа и в други региони бяха утвърдени и горещи линии, които могат да бъдат информирани относно незаконно съдържание в Интернет. Мнозинството от съществуващите горещи линии се опитват да се справят с проблема на детската порнография и повечето от тях, които се намират в ЕС, се финансират съвместно от 
Плана за действие на ЕС за по-безопасен Интернет  (EU Safer Internet Action Plan). Според проучването на Евробарометър от 2008 г. обаче уведомяването на горещите линии изглежда слабо и потребителите предпочитат да информират полицията вместо тях за незаконно съдържание, на което са попаднали. Резултатите от изследването по всяка вероятност илюстрират твърде ниското обществено познаване на съществуването и целта на горещите линии.
Изследването се обърна с въпроса дали им а специални (публични или частни) горещи линии, които да уведомяват за незаконно съдържание в страните от ОССЕ (Въпрос 17). Осем (14.3%) от държавите отговарят отрицателно. Горещи линии съществуват в 37 (66.1%) от участващите държави. Не бяха получени данни за 11 (19.6%) държави. Публични горещи линии съществуват в 13 от държавите на ОССЕ. Същят брой, 13 са държавите, които имат частни горещи линии, а 11 имат и публични, и частни горещи линии, които могат да бъдат информирани за незаконно съдържание в Интернет.
Част Г от това изследване показа, че някои от участващите държави имат общи лицензионни изисквания за предоставящите услуги на информационното общество, докато други изискват само писмено уведомяване на съответните органи за дейността. Трябва също така да се посочи, че в определени страни няма въобще никакви лицензионни изисквания.
o отговор 
частна гореща линия
публична гореща линия
и частна и публична гореща линия
Фиг. 21. Отговори на държавите от ОССЕ относно съществуването на специални (публични или частни) горещи линии, които да уведомяват за незаконно съдържание (Въпрос 17)
Разпоредбите относно отговорността на предоставящите услуги не са винаги ясни и в някои от държавите съществуват сложни норми за уведомяване и заличаване с цел премахването на съдържание.
Приблизително 30 от участващите държави имат закони, разработени въз основа на директивата на ЕС за електронната търговия. Разпоредбите на директивата обаче вместо да обединят държавната политика, създадоха различия в процеса на прилагането на национално ниво.  Разликите възникнаха щом националните съдилища започнаха да ги прилагат. Осъзнавайки проблемите, ЕК даде началото на консултации през 2010 г. относно интерпретирането на разпоредбите, които се отнасят до отговорността на посредниците. Прегледът на  положението се очаква през 2011 г. Междувременно в ЕСПЧ беше поставено за разглеждане дело от Естония. Случаят е твърде важен, тъй като съдът ще има възможността да провери мерките за налагане на отговорност, основаваща се на уведомление съгласно Директивата за електронната търговия от гледна точка на чл.10 ЕКПЧ, както и проблемите около коментарите на трети страни, публикувани в порталите и социалните медийни платформи. 
Що се отнася до създаването на публични или частни горещи линии, трябва да се отбележи, че въпреки че те потенциално могат да играят важна роля по отношение на незаконното съдържание в Интернет, остават отворени важни въпроси, свързани с функционирането им.  Частните горещи линии често са критикувани, тъй като има сериозни съмнения във връзка с контролиращата роля, която биха могли да играят. Защищава се позицията, че решенията относно незаконността трябва да бъдат в обхвата на съдилищата, за да се гарантира прилагането на принципа на справедлив процес, отколкото да бъдат оставени на горещите линии, които работят извън правната система. Докладът Martabit до ООН потвърди тази загриженост, като подчерта, че “като насърчават тези инициативи, държавите трябва да осигурят спазването на справедлив процес и съществуването на ефективни средства срещу наложените мерки”. Функционирането на частни горещи линии, създадени вследствие на саморегулиране, трябва да бъде съобразено с принципите на ЕКПЧ. Държавите могат да поемат позитивното задължение да гарантират съобразяването на дейността на горещите линии с принципите на справедлив процес и липсата на противоречие между техните функции и практика и основополагащите положения на Европейската конвенция. Държавите трябва да закрепят достатъчно и ефективни гаранции срещу нарушенията. Те трябва да включват процедури за ефективно съдебно разглеждане на решенията, взети от горещите линии.
Липсата на прозрачност в работата на горещите линии често провокира обвинения за използване на цензура. Изтеклите черни списъци за налагане на блокиране в случаите на детска порнография,  които се поддържат от горещите линии от Финландия,   Дания и Италия   (както и от Китай,  Тайланд и Австралия), които бяха публикувани на сайта на Wikileaks, показаха, че повечето от тях блокират също достъпа до порнографско съдържание за възрастни и дори политическо съдържание. Ако няма откритост и прозрачност в работата на горещите линии, ако се създава атмосфера на секретност около критериите за блокиране и ако списъкът на блокираните уебсайтове е поверителен, ще продължават да съществуват съмнения относно тяхната работа. Горещите линии биха могли да отхвърлят подобна критика, ако са създадени в регулативна рамка, която е съобразена с изискванията на ЕКПЧ и с други международно приложими норми, вкл. и с ангажиментите на ОССЕ.

Д. Заключения и препоръки

Анализът на данните и на информацията относно регулирането на Интернет съдържанието, предоставени от държавите от ОССЕ, води до следните заключения и препоръки:

Трябва да се осигури отвореният и глобален характер на Интернет

Необходимо е държавите да предприемат действия, за да осигурят функционирането на Интернет като отворен и публичен форум за свобода на мнението и изразяването, така, както е гарантирано от ангажиментите, поети от ОССЕ и както е потвърдено във Всеобщата декларация за правата на човека, в Пакта за граждански и политически права и в Европейската конвенция за правата на човека. Когато разработват политика за регулиране на съдържанието онлайн, държавите, участващи в ОССЕ, трябва да помнят, че Интернет няма граници. Запазването на глобалната природа на Интернет изисква държавите участници да обсъдят алтернативни и регионални подходи към регулирането на съдържанието в мрежата.

Достъпът до Интернет трябва да се смята за човешко право и да се признае като елемент на правото на свобода на изразяване и свобода на информацията 

Достъпът до Интернет е най-важното условие всеки да бъде част от информационното общество и да участва в него. Достъпът до Интернет е една от основните предпоставки за правото на свобода на информация и правото да се обменя и получава информация независимо от границите. Поради своя характер достъпът до Интернет трябва да се признае за основно човешко право.

Правото на свобода на изразяване е универсално – и по отношение на средата и технологията

Правото на свобода на изразяване и свободата на медиите не са проектирани да съответстват на една определена среда, технология или платформа. Свободата на изразяване се прилага за всички средства за комуникация, вкл. и за Интернет. Ограниченията на това право могат да се приемат само ако са в съответствие с международните норми и принципи. Всяко ограничение трябва да бъде съпоставено с обществения интерес.

Новите технологии изискват нови подходи

Характерно за позицията на държавите е, че това, което е незаконно и наказуемо в нормална среда, трябва поне да бъде еднакво третирано и в мрежата. Има обаче няколко характерни особености на Интернет, които засягат фундаментално подходите към неговото управление. Докато правилата и границите все още съществуват, прилагането на действащите закони, правила и правилници към цифровото съдържание очевидно става сложно, несигурно и на моменти невъзможно да бъде ефективно в Интернет. Участващите държави трябва да поставят по-силно ударението върху проекти, свързани с Интернет и медийната грамотност за групи, които са уязвими, особено децата.

Мрежата трябва да е неутрална

Правните и техническите мерки относно достъпа на крайните потребители до услуги и приложения чрез Интернет, както и използването им трябва да са съобразени с основни права и свободи, гарантирани от международни принципи, свързани с човешките права и особено със свободата на изразяване и свободното предаване на информация. Отношението към онлайн информацията и към трафика трябва да бъде еднакво, независимо от устройството, съдържанието, автора, произхода или предназначението. Предоставящите услуги трябва да направят практиката за управление на информацията в мрежата прозрачна и достъпна. Нещо повече – предоставянето на услугите на информационното общество не трябва да бъде подчинено на правителствени ограничения и строги лицензионни режими.

Да се избягват плановете за „драстично спиране на Интернет”

Съществуващите правни разпоредби дават възможност на няколко държави от ОССЕ напълно да преустановят цялата комуникация в Интернет и да „изключат” достъпа до Интернет за населението или за сегменти от публиката по време на война, извънредно положение и в случаи на непосредствена опасност за националната сигурност. Като потвърждават отново значението на пълното спазване на правото на свобода на мнението и изразяването, държавите от ОССЕ трябва да се въздържат от подготовка, въвеждане и прилагане на планове за „драстично спиране на Интернет”, тъй като те са несъвместими с фундаменталното право на информация.

Държавите от ОССЕ трябва да избягват неясната юридическа терминология в ограниченията на словото

Съществуват проблеми с определенията и с несъответствията по отношение на някои ограничения на словото. Нужни са пояснения, за да се дефинира какво означава „екстремизъм”, „терористична пропаганда”, „вредно” и „расистко” съдържание и „реч на омразата”. Правните разпоредби често са неясни и могат да бъдат обект на широко или субективно интерпретиране. Всяко ограничение трябва да отговаря на строгите критерии според международното и регионалното право, свързани с човешките права. Необходимостта от ограничаване на правото да се говори и да се получава информация трябва да бъде установена по убедителен начин и да е съвместима с международните норми на човешките права.

Държавите в ОССЕ трябва да се въздържат от задължително блокиране на съдържание или на уебсайтове

Поради ограничената ефективност на националните закони и липсата на хармонизиране на международно равнище на мерките за преследване на престъпното съдържание в мрежата, известна част от държавите в ОССЕ започнаха да блокират достъпа до онлайн съдържание, смятано за незаконно и до Web 2.0 социални медийни платформи, намиращи се извън тяхната юрисдикция.  Тъй като блокиращите механизми имат значителни недостатъци, използването им може да доведе до блокиране на достъпа до напълно законни сайтове и съдържание. Нещо повече. Блокирането е крайна мярка и има твърде голямо въздействие върху свободата на изразяване и върху свободното предаване на информация. Държавите следователно трябва да се въздържат от използването на блокирането като постоянно решение или като средство за наказване. Блокирането за неопределено време на достъпа до уебсайтове и до Интернет съдържание би могло да доведе до „предварително ограничаване”. Освен това чрез неопределеното преустановяване на достъпа до уебсайтове държавите преминават тънката граница на субективната преценка, която им е предоставена то международните норми и правила. 
Блокирането на съдържание в мрежата е оправдано само ако е в съответствие с посочените стандарти, наложено е въз основа на съдебна заповед и е абсолютно необходимо. Критериите за налагане на блокирането винаги трябва да се обявяват публично и да предвиждат правна възможност за обезщетение.

Доброволното блокиране и премахването на съдържание трябва да бъдат прозрачни и да могат да се обжалват

В някои от държавите на ОССЕ съществуват мерки и споразумения за доброволно блокиране. Частните горещи линии обаче не винаги разполагат с юридическата компетентност да изискват от предоставящите услуги в Интернет да блокират достъпа до уебсайтове или да премахват съдържание. Всяка система за блокиране, основаваща се изключително върху само-регулиране или доброволни споразумения между държавни и частни участници, трябва да бъде формулирана по начин, който не засяга основни права. Критериите за блокиране на горещите линии и на частните участници не винаги са прозрачни и не подлежат на обжалване. Всяка система за блокиране или премахване, която се основава на само-регулиране и на доброволни споразумения, трябва да е прозрачна, съответстваща на международните норми и стандарти и да урежда механизми за обезщетяване и за поправяне на вредите.

Филтрирането трябва да бъде насърчавано само като доброволна мярка на крайния потребител

Държавите в ОССЕ трябва да насърчават използването на филтриращ софтуер от крайния потребител при работа с домашни или училищни компютри, ако това се смята за необходимо. Прилагането обаче на филтриращи системи на държавно равнище, както и на такива, които се налагат от правителството, трябва да се избягва. Ако използването на филтри се окуражава от държавите, потребителите трябва да бъдат информирани относно потенциалните ограничения вследствие на филтриращия софтуер, тъй като съществуват сериозни въпроси по отношение на подобни средства, възприемани като изолирани решения за защита на децата.

„Мерки за троен удар” в защита на авторското право са несъвместими с правото на информация

Въвеждането на т.нар. правни средства „за троен удар” в борбата с пиратството в Интернет в някои от държавите е обезпокоително. Докато страните имат легитимен интерес да се противопоставят на пиратството, ограничаването или преустановяването на достъпа на потребителите до Интернет е непропорционално като ответна реакция. Тя  е несъвместима с ангажиментите на ОССЕ по отношение на свободата да се търси, получава и разпространява информация, право, което фактически трябва да се укрепва чрез Интернет. Участващите държави трябва да се въздържат от разработването или приемането на правни мерки, които могат да имат за последица ограничаването на достъпа на гражданите до Интернет. Би било необходимо да се проведе дискусия относно това дали международните норми за защита на интелектуалната собственост, които са в сила днес, са подходящи за информационното общество.

Необходимо е да има налична надеждна информация относно статистическите данни за приложимото законодателство и блокирането

Въпреки готовността на държавите да вземат участие в проучването, много правителства изразиха загриженост от трудностите при събирането на исканата информация, било поради липсата на надеждни или официални данни, или поради факта, че различни държавни институции и министерства отговарят за различни аспекти на Интернет. Почти няма държави, където съществуват институции, компетентни по въпросите на Интернет, на които може да се разчита. Препоръчва се държавите да поставят в действие механизми, които позволяват да се поддържа масив от надеждна информация относно регулирането на Интернет съдържанието, както и на статистически данни, които се отнасят до въпроси относно блокирането и за преследването на нарушения на свободата на словото в Интернет. Статистиката и информацията, за които става дума, трябва да са достъпни за публиката.  
Държавите участници трябва също да увеличат усилията си, насочени към по-добро координиране и да обменят информация относно регулирането на съдържанието в Интернет.